Російська Держава

Російська Держава (рос. Государство Россійское) — конституційна монархія, яка складається з територій, що знаходяться в Північній Америці, східній Азії та південно-східній Європі. У Америці вона межує з Канадою, у Азії з Китайською Республікою, Монгольською Народною Республікою, Далекосхідною Республікою та Корейською та Японськими Імперіями, у Європі: з Туреччиною, Грецією та Болгарією.

Історія
Історія Росії

Російська Держава була проголошена Актом Хабаровської Державної наради від 16 серпня 1919 року «про утворення всеросійської верховної влади» в ім'я «відновлення державної єдності та незалежності Росії», які постраждали в результаті революційних подій 1917 року, встановлення радянської влади і підписання радянським урядом Берестейського миру.

Невідкладними завданнями з відновлення національної єдності і незалежності Росії було названо: • Боротьбу за звільнення Росії від Радянської влади; • Возз'єднання відторгнутих, відпалих і розрізнених областей Росії; • Невизнання Брестського і всіх інших договорів міжнародного характеру, укладених як від імені Росії, так і окремих її частин після Лютневої революції, якої б то не було владою, крім Російського Тимчасового Уряду, і відновлення фактичної сили договірних відносин з Антантою; • Розбудова Російської Держави за федеративним принципом;

Згодом, нова Всеросійська Дума та новообраний монарх переїхали з Хабаровську до Ново-Архангельську в Російській Америці та проголосили її столицею Російської Держави.

У Російській Алясці, уряд розпочав свою програму “Великої Модернізації”. Залучивши американських та канадійських інвесторів, влада вирішила продовжити, до цього приватну, ініціативу будівництва залізної дороги з метою поєднати усі важливі регіональні центри. Будівництво залізних доріг триває і досі, створюючи чимало робочих місць як для місцевого населення так і переселенців. Поруч з залізними дорогами, влада також розвиває торгівельну флотилію для доставки власної продукції до Приморської Губернії та союзних держав.

З 1925 років у влади з’являється зацікавленість у літаках, будуючи перші тестові аеропорти між Ченовою та Нулато. До 1930 року 5 приватних фірм планують розширити кількість цивільних аеропортів, доки влада роздумує про програму створення власного “аерофлоту” — військово-повітряних сил.

Приморська Губернія
Приморська Губернія була зорганізована у 1921 році під час реструктуризації земель Російської Держави з територій колишньої Амурської, Закитайської, Приморської та Сахалінської областей під контролем РД. У 1925 році була завершена реформація Амурського Козачого Війська у філію Госпітальєрського Ордену, та їхне розміщення у двох автономних госпітальєрських станицях на кордонах з Далекосхідною Радянською Республікою (ДРР) та Китаєм.

Дотримуючись програми модернізації, Приморська Губернія заохочує іноземні інвестиції та місцевий бізнес. Надихаючись японським досвідом, на території областей створюються так звані “кооперативи” — великі корпоративні конгломерати та голдинги, що до 1930 року розділилися за національною ознакою та зайняли певні регіони, тим само розбудовуючи та спонсоруючи місцеву діяльність.

Цареградська Губернія
Російська Держава представляла російську сторону у Паризькій Мирній Конференції 1919-1920 року. Завдяки попередній Константинопольській Угоді 1915 року Російська Держава отримала у своє розпорядження Константинопольський Мандат та Кавказький Мандат, а також визнання територіальної цілісності Російської Імперії. Хоча масова еміграція військового та цивільного російського населення відбувалася чи не одразу після захоплення російськими військами Константинополю, саме після цього це було легально дозволено.

Відносини між греками, італійцями та росіянами значно охололи після того як Російська Держава виступила за власні інтереси у диспуті між Італією та Грецією за турецькі території, а також виступили за перетворення Родоського острову на незалежну госпітальєрську державу, використовуючи старі домовленості та Чотирнадцять пунктів Вілсона. Під тими само пунктами Вілсона, вони виступили з пропозицією створення “зони православного паломництва” на території Константинопополю, тим само відмовляючись від спільного керування Палестиною на користь Британії та Франції, створивши “православний Єрусалим”, що також було підтримано православними панславістами.

Офіційно Російська Держава підтримувала грецьку окупацію Смірни, втім дізнавшись про антитурецькі погроми та бажання грецьких націоналістів захопити Константинополь, вони почали таємно будувати укріплення на своїй території, часто за допомогою сербських та козацьких добровольців. Коли розпочалася турецько-вірменська війна у 1920 році, Російська Держава також дізналася про спонсорування турецьких націоналістів Радянською Росією, що примусило її виступити на боці греків та вірмен та втягнути у цю війну США та Великобританію (у результаті чого та пережила Чанакський інцидент). Більшу частину цієї війни Російська Держава та Великобританія провела захищаючи вірменські кордони від 11 радянської армії та грузинських військ. Флот США не надавав майже ніякої значущої підтримки.

У 1921 році, грецький фронт розвалився через брак фінансування та підтримки з боку союзників. Франція та Італія в свою чергу почали підтримувати турецьких націоналістів та відступили із турецьких земель. Російська Держава ж офіційно оголосила ультиматум та не збиралася відступати з територій, що вона вважала власними. 15 вересня було проголошено створення Константинопольської Губернії. Спроба турецьких військ захопити Константинополь зазнала поразки, та близько 1,500 турецьких військовополонених та мирних жителів було вбито російськими військами, почавши ланку антитурецьких погромів на території Константинопольського Губернії.

Відчуваючи патовість ситуації та не бажаючи продовження війни, союзні війська вирішили піти на компроміс з націоналістичним урядом Туреччини. Після тривалих перемовин 1 Вересня 1923 року був підписаний Лозанський Мирний Договір, за яким визначалися кордони Туреччини, Вірменії, Аранської РСР та територіальних мандатів країн Антанти, включно з Константинопольською Губернією. Також цей договір визначав права користування Босфорською протокою та статус Константинополю як священного місця православної віри.

У 1928 році губернія офіційно змінює назву на Царгородську (рос. Цареградскаѧ Губерніѧ).

Сьогодення
Порівняно з РРСР, Російська Держава економічно процвітає завдяки торгівлі нафтою, вугіллям та контролем над Босфорською та Дарданелльською протоками. Економічні та адміністративні реформи проходять успішно та Російська Держава має чималу кількість союзників. Та Російська Держава має чимало інших проблем, чи не найбільшою з яких є ті самі союзники.

Території Російської Держави розкидані по трьом континентам та відрізняються одне від одного культурою, національним складом та навіть внутрішніми проблемами, відсутність нормального флоту робить контроль усіх територій складним (хоча й не неможливим). Території Приморської та Царгородської губерній до того ж також оточені ворогами та ненадійними союзниками, задоволення яких вимагає тонкого балансування.

Політично, Російська Держава розділена між помірними монархістами, етнічними партіями та правими радикалами, що лише посилюються. Останні дві сили навіть почали створювати військові крила для власних партій. До того ж, хоча держава офіційно монархічна, особа чинного монарха не відома широкому загалу через постійну загрозу більшовицького замаху. Деякі люди спекулюють, що чинним монархом є Ольга: старша донька Ніколая, адже доля його сім’ї та династії Романових після втечі з Царського Села ретельно приховується, деякі люди вважають, що немає ніякого імператора, і це лише привід Державній Раді захопити усю владу, що додатково підриває довіру політиків та населення до чинної влади.

Військо
Російська армія

Мова
Імперська російська

Офіційною мовою Російської Держави є російська мова згідно реформі Російської Академії Наук 1910 року. Утім через війну та поширення реакційної політики серед населення, ця реформа була заморожена на першому етапі: були виключені лише букви “Ѵ”, “Ф” та “З”. Кінцевий Ъ повернувся до вжитку, але його вживання спорадичне та нерегульоване, залежить виключно від політичного світосприйняття автору.

Національним меншинам офіційно дозволено вживати та друкувати власною мовою, допоки вони це роблять на основі російської кирилки або ж японською, що є офіційно дозволеною Радою системою письма. Друкована писемність Цареградської губернії поступово переходить на неоустав.