Казакія

Незалежна Козача Республіка, також відома як "Казакія" чи "Козакія" (рос. Каѕакіѧ) це козацька республіка, що межує з РСФСР на півночі, Гірським Союзом на півдні та Українською Державою на заході. На півдні й південному сході омивається Чорним та Азовським морями.

Історія
Історія донського козацтва тісно переплітається як з Російською Імперією так і Гетьманщиною. Під час доби Руїни близько 40,000 проросійських козаків мігрували з Гетьманщини до територій тоді Головного Донського Війська та поселилися біля узбережжя Кубані, перейменувавшись у Чорноморських козаків. У 1671 році Головне Донське військо присягнуло на вірність московському цареві і Московській державі та перейменувалося у Донське Козацьке Військо. У 1672 року чорноморські козаки добровільно приєдналися до Донського Козацького Війська, розширивши історичні межі розселення донських козаків. Пізніше ці землі були відділені від основного Дону та перетворені на регулярні російські губернії.

Відносини між Гетьманщиною та Донським Козацьким військом були строкатими та не завжди мирними, та тим не менш незалежна Гетьманщина впливала на створення місцевої козацької ідентичності, важливим елементом якого стало старообрядство та захист “чистої віри” від змін. Гетьманщина якщо не спонсорувала, то давала прихисток донським повстанцям, які після цього поверталися додому чи тікали до Молдовського Князівства.

Козацькі права та свободи зменшувалися з кожним повстанням, аж до Пуґачовщини (також відомою як Селянська війна), після якої донське військо законно переводили до соціального класу військових, а з козаків почали набирати лейб-гвардії.

Починаючи від правління Павла Першого, православним донським козакам довелося ділити позицію військового класу з католицьким орденом Госпітальєрів, яким видавалися такі само права та свободи як і козачим військам. Між госпітальєрами та донцями часто відбувалися конфлікти та дрібні сутички, та статус російського імператора як “захисника православної віри” був остаточно зіпсований в очах чималої кількості старшин. Це в свою чергу спричинило відродження та посилення позицій старообрядства на козачих територіях під впливом Донського Війська.

Донські козаки у 20 столітті
Від початку 20 століття, позиція Донського війська у Російській Імперії була скрутною через погіршення економічного становища та не здатності донських козаків закупляти військове спорядження. Це, вкупі з бажаннями місцевого населення, що не є козаками (селяни та “іногородні” — не російське та російське населення, яке жило в інших регіонах Російської Імперії та переселилися до Дону та проживали переважно у містах) порівнятися з ними в правах та мати право на їхню землю, підвищило ксенофобні, протинімецькі та націоналістичні настрої серед козацького населення. Це призвело до конфлікту з російськими націоналістами та чорносотенцями, що скінчився вбивством отамана Федора фон Таубе у 1913 році невідомими особами.

Під час Першої Світової Війни, донські козаки виступали переважно у східному фронті, воюючи проти німців та австро-угорців. Хоча деякі козачі підрозділи брали участь у захоплені Константинополю 1915, госпітальєрів-маріавітів було набагато більше. Донські газети обурилися самою лише присутністю католиків при захопленні православної святині, що в купі з негативними чутками про те, що чинна імператриця німецького походження правила країною замість Ніколая Другого спричинило масові повстання та хвилю дезертирства серед донських козаків. У відповідь, Ніколай Другий погрожував козакам “розкозакуванням”, що лише посилило ненависть козаків до чинного режиму та пришвидшило формування сепаратизму донського козацтва. Ідеї автономії у складі Росії чи простого збільшення прав козаків у складі Росії висміювалися та сприймалися як зрадницькі. Тому під час революції 1917 року, Область Війська Донського була однією з перших, що оголосила про свою незалежність, нещадно вбиваючи та виганяючи усіх промонархістів та більшовиків зі своєї території. Оголосивши військовий стан, козацькі війська захоплюють території Чорноморської Губернії та “козацькі” частини Терської Області, вступаючи у військовий конфлікт з процарськими терськими козаками та мусульманськими сепаратистами.

Становлення Казакії
Майже негайно незалежна Донщина зіткнулася з військом радянської Росії та більшовицьких загонів, що її підтримували. Хоча першопочатково донські козаки були нейтральними до них, риторика Ради Народних Комісарів, особливо стосовно земельного питання, та їхня підтримка малих більшовицьких республік на власній території була сприйнята вороже. Тим не менш, донські козаки швидко знайшли союзника у вигляді Козацької України, що радо вирішили допомогти братньому козацькому народу у його боротьбі за незалежність. Обидві сторони увійшли у фазу тотальної війни одне проти одного та обидві сторони вчинили чимало військових злочинів та злочинів проти цивільного населення, найрезонанснішим з якого було використання більшовиками хімічної зброї проти донських козаків та масове вбивство козаками більшовиків Чорноморської Радянської Республіки (також відоме як Чорноморська різанина). Більш ніж 56,000 людей було вбито під час терору з обох боків, та з території зайнятих козаками почали масово втікати російські селяни та іноземці.

Значно переважаючи більшовиків чисельністю та військовим досвідом, об’єднані козацькі війська спромоглися вибити радянські війська з більшості своїх територій, змушуючи більшовиків підписати Таґанрізьке перемир’я з коаліційними силами у 1920 році.

Невдовзі, козацькою владою Дону було оголошене створення “Незалежної Козацької Республіки” чи “Казакії”, що приєдналася до українського проєкту “Вічного Союзу” разом з Кривицькою Народною Республікою та Молдовським Царством.

Вбачаючи загрозу з боку промонархістської Великобританії, козацький уряд підтримав та визнав незалежність Гірської Республіки та підтримав їхнє бажання відвоювати осетинські землі Грузії. Між державами також відбувся обмін населенням, під час якого близько 100,000 кабардинців та мусульман було виміняно на росіян та козаків. Водночас договір об’єднання Української Держави з Кримською Народною Республікою сприйнявся ними за “імперіалістичну анексію”, не лише бо це давало Українській Державі більше впливу, але й з ідеологічної точки зору, бо навіть зараз ідея включення мусульман до козацької держави сприймалася загальним козацтвом негативно.

Сьогодення
На сьогоднішній день Казакія переживає період помірної індустріалізації та розбудовує власну національну ідентичність. Масова втеча міського та сільського населення призвели не лише до економічної кризи, але також до можливості зайняти козакам важливі торгівельні та індустріальні ролі в суспільстві, розповсюджуються козацькі кооперативи. Формально, Казакія продовжує курс введений ще Федором фон Таубе, та вона також вводить ідеї та концепти принесені військовим досвідом Першої Світової та козацько-більшовицької війни, такі як стандартизація військового спорядження та поступова механізація козацького війська. Та Казакія — молода країна, що має купу невирішених проблем. Удома, між козаками та “некозачим” населенням країни і досі зберігається неприязнь. Козацький антисемітизм та ксенофобія у поєднанні з червоною панікою час від часу призводить до сутичок між іногородніми та козаками та також суворим контролем кордонів, допускаючи лише матеріальну допомогу та техніку, але не людей. Питання подальшої незалежності також є нагальним питанням, адже серед козаків і досі є прихильники монархії та як не об’єднання та хоча б союзу з Російською Державою.

У міжнародних відносинах, Казакія і досі потерпає від більшовицької провокації, та чи не найбільшою перепоною на шляху Казакії (та й всіх країн Вічного Союзу) є прохолодність у міжнародному визнанні. Російська Держава не визнає існування та незалежності Казакії, разом з нею країни Антанти також визнають існування Казакії лише де-факто. З великих держав, незалежність Козакії визнала лише Німеччина та Україна, та Німецька Імперія розвалилася, а Українська Держава сприймається Казакією за братню, але ненадійно “ліву” державу, що підтримає їх у боротьбі проти більшовицької Росії, та може не підтримати у боротьбі проти країн Антанти, однією з яких є Російська Держава.

Військо
Регулярне Козаче Військо

Мова
Російська мова

Офіційною мовою Казакії є російська мова згідно реформі Російської Академії Наук 1910 року. Утім через війну та поширення реакційної політики серед населення, ця реформа була заморожена на першому етапі: були виключені лише букви “Ѵ”, “Ф”, “З” та кінцевий “Ъ”.

Неофіційно, на території Казакії вживаються офіційна російська, калмицька мова та розмовні козацькі діалекти, що офіційно російською імперією записувалися до “змішаних говорів” та залежно від заселення можуть належати як до російської так і до української мови, разом з запозиченнями із сусідніх мов.

Калмицька мова має особливі привілеї через дружні стосунки калмиків з донськими козаками та має всі шанси стати другою мовою в подальшому майбутньому. Наразі проводяться мовно-етнографічні дослідження козацького діалекту та існують націоналістичні пропозиції кодифікації її як окремої “козачої” мови.