Петрівка

{| cellspacing=5 width=100% English - Українська
 * align="left" valign="top" style="background:#efefff; padding:8px" colspan="4" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|

Дана стаття розписує створення петрівки чи "петрівської азбуки", що офіційно відома як "Гражданський алфавіт російської мови". вона також зачіпає певні елементи альтернативної історії, тому також є частиною циклу про історичні відмінності.

Роусьскъ ѩꙁꙑкъ або “Коротке роз’яснення історії російської мови”.
Про історію та природу російської мови писалося багатого чого, як цікавого та пізнавального так і відвертої брехні, Тому перш ніж розповідати про те, як петрівка розвивалася, необхідно розповісти, про те, за яких обставин вона виникла.

Російська мова є представником так званої “східнослов’янської мовної групи” - найпоширенішої групи слов’янських мов, що складається з російської, української, білоруської, та русинської мов (хоча остання також може вважатися діалектом української). Усі ці мови утворилися від одного джерела, який узагальнено зветься, давньоруською чи старосхіднослов’янською мовою, хоча що саме складає її та чи доцільно її так називати, вчені час від часу сперечаються. Через далеку відстань поширення мови, а також історичних подій, на кшталт падіння Київської Русі, давньоруська мова розділилася на багато лектів з яких утворилися кілька великих мов: староновгородська, що зі втратою Новгородом державності стала частиною “північноросійських діалектів”, руська, також відома як “староукраїнська”, “старобілоруська” чи “литовська”, що утворилася на землях Русі, захоплених Великим Князівством Литовським та Річчю Посполитою та русьска, яку сьогодні кличуть “староросійською”, що утворилася на землях Русі захоплених Великим Князівством Московським.

Між цими мовами існувало достатньо відмінностей, аби сприймати їх за окремі мови, та й достатньо схожого, аби розуміти, що колись вони мали спільне коріння. Якщо не зупинятися на фонетичних особливостях (акання чи екання, наявність другої палаталізації, тощо) переважною відмінністю між мовами складали словесні запозичення та дотримання церковнослов’янських норм. Тоді як “руська мова” вважалася мовою простого люду, через що місцева церковнослов’янська мова з часом ставала до неї подібною, “русьска молва” зберігала певне розділення між тим, як спілкувалися різні верстви населення, що призвело як до збереження певних елементів книжної мови, що в решті відпали (“тебѣ, себѣ” замість “тобѣ, собѣ” в руській мові) так й до значного запозичення слів з мов, що тоді вважалися міжнародними, починаючи з польської (быдло, клянчить, разруха), яка мала тісний зв’язок з русьскою наукою та політикою впродовж XVI—XVII віків.

З часом, суперечки між прибічниками “живої російської” та “традиційної російської” стали чи не визначальним елементом розвитку російської літературної та простої мов, і багато людей ведуть початок цієї суперечки від головного героя нашої статті: Петра Першого.

Народження Петрівки
Сімнадцяте століття було доволі вдалим часом для молодого Московського Царства, починаючи зі закінчення доби Смути, що завершилася сходженням на трон Дому Романових, за яких завершилася колонізація Сибіру. За Алєксєя Михайловича Тішайшего, другого Романова, відбулося кілька важливих селянсько-козачих повстань проти його влади, кілька великих війн проти Ірану та Польщі та роздроблення церкви на старовірів та нововірів, але також кілька важливих військових та політичних реформ, хоча й не всі вони були успішними.

Його син, Фьодор Алєксєєвіч Третій, за час свого недовгого правління зумів не лише покласти фундамент для майбутніх петрівських реформ (особливо військових), але й заснувати перший російський вищий навчальний заклад: Слов’яно-греко-латинську академію, де люди могли навчитися церковнослов’янській, грецькій, латині та польській мовам. Для нас з вами цікаве останнє: Фьодор був дуже кволою людиною, але відомою своїми “ліберальними” поглядами на російський побут, саме за його правління, деякі дворяни почали надихатися європейською культурою та побутом. Ці “западніки” почали голити бороди, одягатися на європейський лад а також вести громадську та просвітницьку діяльність: від відчинення типографій та аптек, до утворення перших театральних груп та постанов суто російською мовою. Але також вони почали писати російську мову латинкою, спочатку, лише декоративно чи просто використовуючи латинські слова в російському тексті, але все частіше й частіше проєвропейські дворяни чубилися з традиційними, тим самим радикалізуючи одне одного.

І саме за такого настрою, до влади й прийшов Пьотр Алєксєєвіч Перший, або ж Петро Перший. Російська історіографія часто називає його героєм та чи не засновником російського народу, та справедливості заради, не просто так, адже саме за нього Російська держава не лише почала модернізуватися, але й взагалі утворилася (з Московії)! Але він не був ідеальною людиною, що робила ідеальні реформи, ба, більшість з них (особливо просвітницькі) були настільки вороже сприйняті аристократією та духовенством, що вони перестали виконуватися чи не відразу після його смерті...

Ця ж доля спіткала й гражданську абетку — абетка, створена Петром Першим задля примирення прослов’янського та прозахідного дворянства. На початку, як й будь-який компроміс, вона не сподобалася нікому: ті, що вважали кирилку найкращою абеткою світу сприйняли її як “букви одягнені в німецький кожух”, тоді як ті, що вважали латинку найкращою абеткою в світі вважали, що воно просто змова традиційників та продовжували марити про латинку. Саме тому, зміни до абетки почали відбуватися вже за два роки після її введення, а майбутня Академія Наук почне правити її далі.

Але в світі Кайне Цайту, ми дещо змінимо. Петро світу Рутенівки не лише буде дивитися на захід, але й дослухається до досвіду власних попередників та можливо навіть молодої рутенівки, зрозуміє важливість Третього Риму та необхідність дотримування форм певних букв, як це було колись.

Утім запропонована ним абетка не прийшла особливо до вподоби традиційним панам, тому, пішовши трохи на поступки, у 1710 до цього додали ще одну букву:

Та після того, Петро Перший вже суворіше карав тих, хто виступав проти цього, через що, шрифт у такому вигляді прожив аж до його смерті, у 1725 році. Не варто думати, що усі відразу прийняли чи змирилися з подібним шрифтом: як і в нашому світу, багато російських книжок Кайне Цайту довгий час писатимуться таким собі “перехідним” варіантом петрівки, де повертатимуть З замість S, Ꙗ замість Я чи писатимуть Ѿ. Багато хто, не сприйматиме подібне письмо принципово (та вірогідно буде висланий або ж до Сибіру, або ж будувати Санкт-Петербург), та впертість Петра не раз буде стикатися з впертістю православних попів. Якби не утворена Петром Академія Наук, цілком вірогідно, що петрівської азбуки перестали б дотримуватися, як перестали дотримуватися деяких інших його просвітницьких проєктів.

Подальші покращення
Зі смертю Петра Першого, у 1729 році Академія Наук вносить свою першу правку, наближаючи форму абетки до традиційної кирилки: повертається великі Б, Р та У, мала “Д” стає схожою на велику, буква П утрачає свою округлість, та хвостики Ц та Щ стають однаковими. Найрадикальнішим доповненням абетки вважається виключення Ы як окремої букви. Натомість, вводяться диграфи Ъи, що пишеться перед приголосними та Ъі, що пишеться перед голосними та Й: безъимѧннъıй, вечнъıй

У 1730 році знову вводять букви Ф, З, Ѯ та Ѵ, з яких до 1735 року залишаються лише Ф, З, що використовуються в церковних книжках згідно церковнослов’янського принципу та Ѵ, яке вживається у нечисленних церковних словах.

Приблизно зі середини XIX століття, в неофіційний вжиток серед дворян та освічених людей входить буква “Ӧ”, що позначає звук /ø/ в запозиченнях французького та німецького походження: (рос.) актӧр, автӧр, шедӧвр, Кӧльн, тощо. У вимові, звичайному росіянину воно нагадуватиме диграф “ІО”, яким передаються йотована О та пом’якшення попередньої приголосної (у чинній російський, цю роль виконує буква Ё). Деякі філологи та письменники навіть видаватимуть книжки, де Ӧ замінює собою звичні читачеві ІО й у питомих російських словах, що не сприйняли ні прибічники традиційного письма, ні самі дворяни, що вживають ту букву, оскільки вона позначає звук абсолютно різний від “міщанського” ІО. Хоча й популярне, “Ӧ” залишиться лише необов’язковим письмовим додатком для тих, хто полюбляє включати багато франкізмів та германізмів до повсякденного письма.



Дев’ятнадцяте століття
Дев’ятнадцяте століття для Росії є вельми важливим та вельми нестабільним періодом часу, за якого відбулися найрадикальніші ліберальні та консервативні політичні реформи з часів Петра Першого, найбільші перемоги та найсоромніші поразки, зародження перших терористичних угруповань та повстань та утворення тієї всім відомої приказки “Православ’я, Самодержав’я, Народність”. Також, дев’ятнадцяте століття відоме класикою російської літератури, культури та мови. Історія Росії світу Рутенівки тут змінюється найбільше, про що ми поговоримо наступного разу. У цій статті, нас цікавить зміни літературної російської мови.

Вже на початку дев’ятнадцятого століття, відомі російські письменники та мовознавці намагалися якщо не змінити російський правопис, то хоча б “поліпшити” його. Деякі навіть пропонували замінити кирилку латинкою, хоча подібні задуми були завжди радше думками вголос чи жартівливими. Узагальнено, обговорення оновлення російської мови можна розділити на кілька питань:


 * Вельми важливим та частим було питання “додаткових звуків” як от розрізнення між м’яким “гетманським” “h” /ɦ/ та твердим “Г” /ɡ/, але також існували менш часті суперечки щодо диграфу ІО та “неграмотної” заміни його Ӧ. Найпопулярнішими рішеннями щодо вирішення цих проблеми з Г було або ж введення особливої діакритики над буквою Г тоді, коли вона позначала м’який звук, або ж ввести окрему букву “Һ һ” спеціально для цього звуку. Одначе переважна більшість мовознавців схилялася до традиційної вимови Г згідно контексту, виступаючи проти введення нових букв. Подібна аргументація додатково підтримувалася, цитуючи слова Ломоносова записані у його “Граматиці” 1757 року:


 * Схожі думки були щодо Ӧ, хоча суперечки щодо неї були здебільшого щодо доцільності її вживання взагалі чи заміни двозвуку ІО на нього.
 * Не менш важливою та запеклою була суперечка щодо продовження вживання “старих” букв: ферта (Ф), землі (З) та іжиці (Ѵ). І якщо лише найтрадиційніші мовознавці захищали вживання іжиці, визначити доцільність вживання “Ф” та “З” було набагато складніше. Думки розділялися між тими, хто хотів виключити ці застарілі букви з абетки взагалі, оскільки вони переважно писалися лише в церковних книжках та єврейсько-грецьких запозиченнях та тими, що вважали, що букви треба залишити та тими, що вважали ці букви необхідними для передачі слів, та бува звуків, що схожі на них, та не так вимовляються. Серед цих людей, були також ті, що хотіли навпаки — викинути усталені фіту та зело, замінивши їх фертем та землею, обумовлюючи це історичною традицією, адже навіть церковнослов’янська мова переважно передавала звуки /z/, Землею, та /f/ Фертем. Та з посиленням авторитарності Російської Імперії, багатьом подобалася ідея того, що вживання фіти робить російську мову “більш грецькою”, тому подібні ідеї були меншиною.
 * І нарешті останньою важливою суперечкою була щодо доцільності вживання єру (ъ) в кінці слів та ятю (ѣ), що на початок дев’ятнадцятого століття вже славився своєю непослідовністю та розташуванням згідно традицій, що давно вже не мали місця в сучасній російській мові. Багато людей вважали вживання цих букв даремною витратою чорнил чи просто такою, що ускладнює вивчення російської мови, тоді як їхні опоненти вважали, що вживання ятю допомагає з розрізненням слів, що без нього перетворюються на омоніми. Були також ті, що виступали проти вживання “повторюваних букв” І/И зі схожих міркувань.

Саме завдяки цим суперечкам, у 1885 народжується книжка “Русское правописание” (укр. Російський правопис) за авторством Якова Ґрота, що збирає в собі усі правила російського правопису та словотвору, ставши найавторитетнішим граматичним посібником для російської мови, хоч навіть не всі його настанови виконувалися. Але суперечки та пропозиції продовжилися й надалі, а селяни надалі продовжували викидати зайві, на їхню думку, букви.

Сучасна петрівка
Зрештою, з 1900 року, за справу спрощення російського правопису беруться не лише мовознавці та вчителі, але й політики. У 1904 році Академія Наук збирає першу орфографічну комісію, чиєю задачею буде розробити остаточний, спрощений, правопис. Робота над ним продовжувалася до 1910 року, коли проєкт був остаточно розглянутий та затверджений керівництвом Російської Імперії та за рік був уведений до шкільної програми.



Реформа Академії Наук є поступовою.

Першим етапом реформи є виключення букв “Ѵ”, “Ф” та “З”, а також кінцевого Ъ, що вони робили впродовж останніх десяти-двадцяти років. Наступний етап реформи планується розпочати у 1940-1960 році, залежно від думки мовознавців комісії. Найголовнішими пунктами є виключення І як самостійного символу та заміна його И в усіх випадках окрім диграфів ЪІ та ІО, а також вирішення питання з ятем. Комісія ще не вирішила, виключити ять або ж розробити для нього усталені правила вжитку, що й планується вирішити доки народ звикає до першого етапу.

Ефект петрівки на інші мови
Російська мова та кирилиця так чи інакше обслуговували величезну кількість народів, багато з яких або ж не мали власної писемності до зустрічі з росіянами, або ж їхня писемність жила поруч. Політика русифікації була переважно пасивною аж до дев’ятнадцятого століття, що сприяло збереженню власних писемних та мовних традицій, де вони були. Але у світі рутенівки, де Гетьманщина прожила на 50 років довше, світ та взаємовідношення між російською та сусідніми мовами зміняться:
 * Польська, Литовська. Опинившись спочатку в політичній залежності, а згодом у фізичній, Росія намагається проводити русифікацію Польші з Литвою та натикається на значний спротив місцевого населення. Це призводить до доволі жорстких рішень по відношенню до поляків, відмова визнавати їх незалежним народом та посилення русифікаторської політики. Одним з елементів цієї політики є переведення традиційно латинського польського правопису на кириличний. У нашому світі, ця кирилка стала непотрібною після того як усе в школах почали викладати російською, але у тому світі ненависть націоналістичних росіян до націоналістичних поляків буде можливо трохи більшою, та російські видання польською мовою принципово видаватимуться польською кирилкою.
 * Українська/Русинська, Кривицька. Як і з польською, пізня історія Росії з Гетьманщиною та Кривією буде переважно ворожою та кривавою. Хоча православна, кирилкописна Гетьманщина не чинитиме настільки сильного спротиву як католицькі, латинкописні Польща з Литвою, існування незалежної абетки, що не схожа на петрівську лише посилить недовіру з боку царського уряду. Водночас, литвино-кривичів всіляко відлучатимуть від вживання “литовсько-польської” культури. Пам’ятники та назви міст часів Великого Князівства Литовського змінюватимуть на російські, а білоруська мова, залежно від думки відповідача або ж називатиметься частиною братніх мов, з якої російська — найзручніша кожному, або ж частиною російських говірок. Тим не менш, сама петрівьська абетка знайде своє застосування у вигляді єрижки (українська мова російським письмом) та українських абеток Карпатської України та ЗУНР, а російська пропаганда сприятиме контрольованому розвитку галицько-української та кривицької ідентичності, хоч навіть це робилося переважним чином задля власної вигоди.
 * Історія решти народів Російської Імперії не надто сильно відрізняється від того, що відбувалося у нашому світі: якщо до контакту з Росією існувало власне письмо, воно або ж використовувалося далі (як от арабські писемності мусульманських народів Росії чи фінська латинка), або ж замінювалося російською. У певних випадках, використовувалися абетки утворені православними місіонерами або ж мовознавцями, що розбиралися в місцевих мовах. Але навіть за таких обставин, певні відхилення від нашого світу існують. Народи комі, наприклад, зберегли свій анбур, та продовжити його використовувати аж до 20 століття.