Українська Держава

Українська Держава (латинкою:Ukrajinszyka Derzsava) або ж як її інколи називають Велика Україна чи Великовкраїнська Держава - федеративна держава Східної Європи, назва якої часто скорочується до “Україна” чи “УД”. Межує з Кривією на півночі, Польщею, Чехословаччиною та Угорщиною — на заході, Румунією та Молдовою — на південному заході, РФРСР та Казакією на сході й північному сході. На півдні й південному сході омивається Чорним та Азовським морями.

Історія
Історію Центральної та Східної Європи кінця 19 — початку 20 століття коротко можна описати як “безлад”. Скидаючи з себе імперські кайдани, чимало національних рухів намагалися зосередити свої територіальні вимоги на власних етнічних землях — територіях, де вони історично проживали. Проблема подібного підходу виявилася очевидною доволі швидко: “споконвічні землі” певного народу на ділі виявлялися мішаниною різних народів, політичні погляди яких на подібну “уніфікацію” різнилися. Та коли питання існування етнічних меншин було питанням здебільшого політичним, та в цілому мало як впливало на загальну національну політику, питання існування інших політично активних національностей на їхніх землях, а також розбіжності в питанні власної національної ідентичності були набагато нагальнішими.

У світі Кайне Цайту, “великоукраїнська” ідентичність почала формуватися приблизно зі середини 19 століття завдяки спільним діям галицької та козацької молодої інтелігенції (переважно студентів та письменників). На початку задум “великоукраїнства” був радше союзницьким, дружнім обміном між окремим галицькими та козацькими субкультурами в спільних питаннях, та з часом союзництво переросло в інтенсивну дискусію та напрацювань авторитетів у напрямках спільної мови та етнографії. Звісно, що все це не відбувалося без спротиву: великоукраїнська ідентичність часто суперечила чинним уявленням про галицьку, козацьку, малоросійську та руським ідентичностям та навіть між прихильниками ідеї єдиної України бували розбіжності, особливо у питаннях спільної мови та культури. Козацька Східна Україна, яка перебувала під контролем Російської Імперії та русько-галицька Західна Україна, яка перебувала у складі Австро-Угорщини мали чимало спільного та чимало відмінностей між собою, що спонукало до великих роздумів та дебатів стосовно Великої України. Ці дебати були вимушені обірватися з дестабілізацією світової політичної ситуації.

Руська Народна Республіка та Слобідська Україна
Користуючись комуністичними збройними переворотами в Петрограді, козацький національний рух Слобожанщини та Гетьманщини першими зорганізували скоординовані національні спілки. Спочатку вони змагалися з комуністами та російськими партіями за вплив та згодом проукраїнські сили все ж отримали більшість, частково завдяки тому, що переважна більшість козаків того часу була за автономію “русько-козацької держави” в складі Російської Імперії та поверненні старих привілеїв. Та коли стало зрозуміло, що ні російські більшовики, ні російська влада загалом не бажає мати нічого спільного з ними, вони почали радикалізуватися, проголошуючи Руську Народну Республіку (РНР) незалежною державою.

Проблеми цієї нової держави почалися чи не одразу. Незадоволена гетьманською політикою, Слобідська Україна (СУ) заявила про створення власної незалежної української держави та її вихід з Руської Народної Республіки всього за рік після її проголошення. Причин тому було кілька: хоча історично Слобожанщина й вважалася “українською” та й самі слобідські козаки радо звалися “українцями” і радо долучалися до всеукраїнських дебатів щодо “Великої України”, між слобідськими козаками та гетманцями існувала доволі суттєва мовна та культурна прірва, що з розвитком української ідентичності також почала ширитися політично. Тоді як Гетьманщина більше перебувала під впливом помірних соціалістичних та націоналістичних поглядів, Слобідська Україна більше впливалася загальною атмосферою правого козацького націоналізму, який імпортувався з Дону та радикальних лівих рухів, як от анархізму. Тому коли РНР розпочало свої земельні реформи, бідні козаки та селяни Слобожанщини були нею обурені, що в свою чергу спричинило загальну радикалізацію слобідського козацтва та поспішне створення Слободської Ради у Харкові та оголошенню незалежності Слободської України. І між ними неодмінно б стався військовий конфлікт, якби не втручання російських військ та її нападу на Слобідську Україну. Погодившись на тимчасове перемир’я, РНР та СУ успішно дали відсіч російським військам під Харковом. Ця подія не лише значно захолодила слобідське бажання незалежності, але й узагальнено “нагадала” керівництву обох держав щодо цілі великоукраїнської ідеї. Після кількох днів роздумів та перемовин, тимчасове перемир’я замінилося домовленістю про злучення Слобідської України та Руської Народної Республіки в єдиний Союз Українських Держав, у спосіб подібний до Чехословаччини чи Сполучених Штатів Америки.

Західно-Українська Народна Республіка
Тим часом, використовуючи загальну дестабілізацію Австро-Угорщини, про-українські сили західної України зібралися в Українську Національну Раду, а згодом солдати та місцеві “збройні клуби”, частка з яких була козацького походження почала захоплювати ключові точки області. Це майже негайно призвело до конфлікту з поляками, через який Львів так і залишився “спірним” містом. Згодом Чернівці також перейшли до рук про-українських сил, що в свою чергу спричинило конфлікт з румунами. Під цими обставинами сформулювалася Західно-Українська Народна Республіка, яка претендувала на території Галичини, Буковини та Закарпаття. Під тиском Польщі та Румунії, ЗУНР стало здавати позиції та радо прийняла допомогу РНР, яка в свою чергу створила тимчасовий політичний альянс з Кривією, Молдовою та (частково) Литвою, що самі потерпали від польсько-румунського ірредентизму. Це вкупі з рештою військових конфліктів (чехословацько-польська війна, румунсько-угорська війна, тощо) серйозно завадило загарбникам. Об’єднане українське військо захопило Львів та Чернігів, та загрузло на території Лемківщини, Нижньої Буковини та Закарпаття, де військо ЗУНР зустрілося з військами Чехословаччини та Угорщини, яке також претендувало на ці землі. Виснаживши одне-одного, усі сторони вклали між собою низку перемир’їв, які зафіксували території усіх країн. Це також включало до себе територіальні поступки в угоду Кривії та Молдови, “винагорода” за політичну допомогу, що не було сприйнято позитивно військовими ЗУНР. Тим не менш, невдовзі, в Києві відбувся акт возз'єднання РНР і ЗУНР. Формально ЗУНР увійшла до складу РНР як Західна область РНР. Та це об’єднання було радше адміністративним і остаточна доля держав відкладалася до стабілізації ситуації на території України, тобто, придушенню різноманітних повстань та налагодженню адміністративного апарату.

Карпатська Україна
Територія Угорської Русі зрештою стала полем збройного конфлікту між військами Чехословаччини, Угорщини, Польщі та невдовзі — Західною Україною. Внутрішня політична ситуація Закарпаття була доволі важкою, особливо гострим була проблема самовизначення й державності. Почали виникати різноманітні політичні органи, кожен з яких висував різні соціальні та національно-культурні вимоги, зокрема відносно нового державного статусу Закарпаття. Орієнтація в цьому питанні була різною — прокомуністичною, проугорською (мадяронською), прочехословацькою, проукраїнською та прорусинською (за незалежність від усіх). Зрештою, Угорська Русь була розділена між Угорщиною та Чехословаччиною, втім це протривало теж порівняно недовго та користуючись загальною нестабільністю регіону та збільшенню проукраїнських та проавтономних настроїв серед угорських русинів, Угорщина розпочала військову кампанію по “возз'єднанню” всієї Угорської Русі при мовчазній згоді Чехословаччини. Вбачаючи в цьому політичну вигоду, Українська Держава починає всіляко підтримувати місцевих русинів, спочатку лише економічно, та згодом вводячи війська та об’єднуючись з гуцульськими та русинськими підрозділами. Розуміючи, що українське військо має чисельну перевагу, угорці відступають, але не здаються. Навіть до сьогодні проблема угорського тероризму є нагальним питанням.

Карпатська Україна долучається до складу Союзу Українських Держав. Існувала певна суперечка між тим як саме вона повинна була ввійти: як самостійна держава чи як частина ЗУНР, оскільки та офіційно претендувала на ці території. Зрештою, переміг саме перший варіант. Офіційно, це було висловом згоди щодо “окремішнього положення угорських русинів”. На ділі ж те, що Карпатська Україна мала власний уряд, що “незалежно” вводив до складу України давав цьому злученню набагато більшу політичну вагу, ніж долучення її до території західної області РНР, що робило б їх нічим не кращим за Угорщину.

Федералізація та Кримська Народна Республіка
Коли політична ситуація в Європі вгамувалася, керівники чотирьох Україн усвідомили, що хоча вони і були об’єднані загальною “великоукраїнською свідомістю” (а також численними ворогами) між ними існувало чимало відмінностей та суперечок, кожна з яких могла привести до нових конфліктів. Конфліктів, від яких на той момент втомилися усі. Саме тому було прийнято рішення створення Української Держави. За основу була взята домовленість між РНР та СУ. До неї було включено ЗУНР та КУ на правах федеральних земель. Наступна адміністративна реформа також переділила землі між цими державами. Зроблене це було як для уніфікації до цього різних адміністративних поділів, так і для більшого поєднання Україн між собою, змішуючи різні населення.

Політична ситуація Кримського півострову багато в чому нагадувала загальноросійську ситуацію, а саме, поступове створення нової інтелігенції супроводжувалося конфліктом між соціалістами, які бажали автономії в складі Росії та націоналістами, які бажали незалежності. Кримськотатарський рух доволі швидко усвідомив марність сподіватися автономії від Росії (арешт головних діячів руху в цьому неабияк допоміг), та й з Україною відносини якось не складалися. Кримські татари вбачали в них чергових імперіалістів.

Та незалежній Кримській Народній Республіці (КНР) не судилося бути незалежною довго. Більшовицькі елементи Криму, разом з біглими червоними козаками, одеськими анархістами та моряками чорноморського флоту захопили Севастополь та з нього швидко захопили ключові міста Криму, утворивши Радянську Соціалістичну Республіку Тавриди (РСРТ), названу так на честь Таврійської Губернії, на території якої вона претендувала. Вбачаючи в цьому відкриту небезпеку власній державі, СУ та РНР зорганізували військовий похід на РСРТ та за пів місяця розбили дезорганізовані загони більшовиків, відновивши діяльність Меджлісу і Директорії КНР. Згодом, Директорія КНР оголосить про “союз” між Україною та Кримом, акт, що російським, донським та румунським урядом вважається незаконною анексією. Приєднавшись до УД, території Кримської Народної Республіки збільшилися, охоплюючи більш-менш всю Таврійську Губернію, в обмін на доступ до портових міст та Чорного Моря.

Сьогодення
На сьогоднішній день, Українська Держава переживає період індустріалізації та національно-культурного відродження. Для прокладання доріг та будівництва залучаються європейські експерти. Хоча більшість країни й досі аграрна, вона вже налагодила військове виробництво та розвиває стабільний середній клас.

Та проблем в Україні також чимало: проросійські та більшовицькі елементи і досі існують в Україні та час від часу намагаються вчинити перевороти в містах з ціллю створення плацдармів для поширення комунізму або долучення до більшого російського комуністичного руху. Подібні думки є доволі популярними серед робочого класу — робітників заводів та портів, та їхні виступи жорстоко придушуються місцевими військами. У Карпатській Україні гострим стоїть питання угорських терористів, що підпалюють села та розповсюджують антиукраїнську пропаганду, частиною якої є розпал внутрішньої міжетнічної ворожнечі де проугорські сили звинувачують відверто проукраїнських гуцулів у підпалі русинських селищ. Ця загроза стала настільки суттєвою, що наразі Україна навіть переживає період “терору”, коли військові та добровольчі загони вчиняють звірства відносно більшовиків, угорців, поляків і прихильного до них населення, що в свою чергу спричинило масову втечу угорців з Карпатської України, поляків зі ЗУНР та погіршення і без того кепських дипломатичних відносин між УД та її сусідами. Відносини з Молдовою та Кривією складні, але стабільно-нейтральні.

Надихаючись козацькою міфологією, українська культура мілітаризується, всюди створюються “військові клуби” — парамілітарні проукраїнські гуртки, що часто й вчиняють вищезгадані звірства за незнання чи тихої підтримки місцевої влади. Дії цих гуртків терплять переважно тому, що саме вони виступлять першими у випадку ворожого наступу: навіть у разі несподіваної атаки УД здатна підняти доволі суттєве число військ саме завдяки клубам, а також військово-просвітницькій діяльності об’єднань штибу Організації Українських Націоналістів.

Внутрішня політика УД також неспокійна, хоча більшість є задоволеною чинними подіями, гуртки автономістів і досі існують та стараються не допускати подальшого злучення федеральних держав між собою. Козацький хозаризм і досі поширений серед еліт РНР та СУ та підтримується Казакією, що бажає використати Україну як плацдарм для козачого супрематизму. Деякі політики ЗУНР незадоволені територіальними умовами України, які вони вважають “нав’язаними”. Найстабільшим посеред цього виглядає КНР, та навіть там меншина правих самостійників не задоволені власним політичним становищем. Також існують проблеми міжетнічної ворожнечі: від вищезгаданого конфлікту між гуцулами та русинами до руху національного відродження румеїв Приазов’я.

Військо
Українська Національна Армія

Мова
Українська мова

''Будучність покаже, чия буде перевага в спільній, літературній русько-українській мові. То-ж покищо будьмо терпимі до різних наших нарічій, стараймось тільки писати щиро по-народньому.''

Офіційно, Українська Держава не має єдиної мови, натомість кожна федеративна республіка має власний літературний стандарт, що офіційно зветься “українською мовою”: західноукраїнський/галицький, руський/козацький, слобідський та русинський. Кримськотатарська мова отримала ті само привілеї, що решта літературних стандартів та законодавчо вважається рівноправною “українською мовою”.

Усі чотири стандарти користуються кирилкою, РНР та СУ користується “рутенівкою”: варіантом кирилиці, що був створений на основі козацького скоропису, тоді як ЗУНР та КУ користуються “желехівкою”: неофіційна назва письма та правопису створеного Євгеном Желехівським на основі російського гражданського шрифту. Кримськотатарська мова використовує арабицю та існують повільні дебати щодо переходу на щось інше. Деякі ентузіасти пропонують створити арабський стандарт і для української мови.

Латинкова транслітерація, “всеукраїнська наукова латинка”, була затверджена значно пізніше для міжнарожного листування та термінології та майже не використовується народно. У основу її ліг латинський стандарт угорської мови, частково завдяки його помірному вживанню на території Карпатської України.

Хоча ідеї створення всеукраїнського літературного стандарту існували, вони були заморожені через внутрішню нестабільність та згодом про них забули. Наразі “літературна” мова створюється на народній основі, “суржику”, де беруться слова та певні граматичні конструкції з усіх мов та мішаються в один стандарт. Національне культурне відродження вкупі з відсутністю узгодженого літературного стандарту приводить до нової хвилі зацікавленості щодо “говірок” та мовної теми загалом. Випускаються посібники та словники щодо “своїх мов” Галичини, Сіверщини, Лемківщини, Надсяння, Донщини. Існують спроби кодифікації арабиці до української мови та кирилиці до мов народних меншин, таких як караїми чи уруми.